![](/user_photo/2706_HbeT2.jpg)
- •Предмет історії економічних вчень – процес виникнення, розвитку системи економічних поглядів.
- •Економічна нерівність та політика соціального захисту населення.
- •Соціальна політика уряду.
- •Світова економіка. Міжнародний поділ праці.
- •Теорії міжнародної торгівлі. Теорія а. Сміта та д. Рікардо
- •Зовнішня торгівля, її чинники та показники.
- •Теорія Гекшера –Оліна.
- •Концепція Майкла Портера.
- •Зовнішньоекономічна політика, її інструменти.
- •Причини та наслідки впровадження ввізного та вивізного мита.
- •Економічні наслідки запровадження квоти.
- •Економічне зростання, поняття та значення, чинники економічного зростання.
- •Неокласична модель економічного зростання Солоу.
- •Загальна характеристика економічної думки Стародавнього Сходу. Закони Хаммурапі, трактати "Артхашастра" та "Гуань Цзи".
- •Економічна думка Стародавньої Греції (Ксенофонт, Платон, Арістотель).
- •Економічна думка Стародавнього Риму (Катон Старший, Варрон, Колумелла). Аграрні реформи Тіберія та Гая Гракхів.
- •Економічна думка Середньовіччя (ф.Аквінський, н.Орем).
- •Історія економічної думки України часів середньовіччя.
- •Меркантилізм: його основні положення, етапи розвитку та представники.
- •Теорія грошового балансу раннього меркантилізму. В.Стаффорд, г.Скаруффі.
- •Теорія торгового балансу пізнього меркантилізму. Т.Мен, а. Де Монкретьєн.
- •Класична школа політичної економії: умови формування та загальна характеристика.
- •50. В.Петті та п.Буагільбер – засновники класичної політичної економії.
- •51.Економічне вчення фізіократів.
- •52. Економічна система а.Сміта.
- •53. Економічне вчення д.Рікардо
- •54. Економічні теорії ж.Б.Сея.
- •55. Економічні ідеї Дж.Мілля.
- •56. Критичний напрям політичної економії. Економічні погляди
- •58.Економічна концепція т.Мальтуса.
- •59. Теоретичні джерела західноєвропейського утопічного соціалізму
- •60. Утопічний соціалізм Сен-Сімона, Фур'є, Оуена.
- •61. Зародження марксистської економічної теорії в 40-50-х рр. Хіх ст.
- •62.Теоретичні проблеми "Капіталу" к.Маркса.
- •63.Розвиток в.І.Леніним марксистського економічного вчення. Марксизм і сучасність.
- •64.Маржиналізм як переосмислення цінностей класичної політекономії.
- •65. Австрійська школа граничної корисності.
- •66. Становлення неокласичної традиції в економічний теорії. Кембріджська школа.
- •67. Американська школа неокласики.
- •68.Шведська (стокгольмська) школа неокласики.
- •69. Математична школа в політичній економії.
- •70. Теоретична система та економічна програма Дж.М.Кейнса.
- •71. Неокейнсіанські теорії економічного зростання
- •72. Посткейнсіанство.
- •73. Еволюція неокласичних ідей у хх ст.
- •74. Консервативна неокласика. Неокласичні теорії економічного зростання.
- •75.Неолібералізм: основні положення та школи.
- •76.Виникнення монетаризму. М.Фрідмен.
- •78. Неокласичний синтез. П.Самуельсон.
- •79.Ранній інституціоналізм.
- •80. Неоінституціоналізм.
- •81. Теорії трансформації капіталу.
- •82. Теорії "індустріального суспільства".
- •83. Концепції футурології.
Загальна характеристика економічної думки Стародавнього Сходу. Закони Хаммурапі, трактати "Артхашастра" та "Гуань Цзи".
Характерними рисами економічної думки Стародавнього Сходу є глибокий символізм, апріорність, невіддільність від універсального міфологічного розуміння світу, схильність до повчань. Писемні джерела відображають повсякденну господарську практику (переписи населення, земельні кадастри, документі господарської звітності тощо), а також спроби її первісного осмислення (настанови, повчання, нормативні акти). При цьому центральне місце відводиться проблемам, пов'язаним з обліком, організацією та управлінням державним господарством ("Артхашастра", "Гуаньцзи"), регламентацією майнових відносин, відносин найму та форм контролю за економічною діяльністю населення (закони Ешнунни, закони Хаммурапі, Хетські закони). Слід зазначити, що у країнах Стародавнього Сходу регламентувалось не тільки натуральне господарство, але і зачатки товарно-грошових відносин.
Швидкий розвиток приватної власності був характерний для перших цивілізацій Месопотамії. З письмових джерел найвідомішим є кодекс законів царя Хаммурапі (XVIII ст. до н. є.). Основна тема цих законів — створення системи правових норм для регулювання економічного життя. Кодекс забороняв продаж і відчуження землі за борги, обмежував експлуатацію громадян лихварями, захищав безпосередніх виробників. Закони визнавали право приватної власності, а будь-які посягання на неї визнавалися злочином.
Видатною пам'яткою суспільної думки Стародавньої Індії є "Арт-хашастра" — трактат про мистецтво політики та управління державою, автором якого є Каутілья (кінець IV ст. до н. є.). Трактат розкриває надзвичайну роль давньоіндійської держави в господарському житті. Підтверджується існування управлінського апарату, який контролював усі галузі господарства; пріоритет надавався сільському господарству, передусім землеробству. Земля перебувала в індивідуальному володінні за умови сплати податків. Велику увагу автор приділив питанням фінансового стану країни. Доход держави складається з податків та зборів і власного прибутку державних установ. Держава, на думку Каутільї, має фінансувати розвиток ремесел, торгівлі, зрошувальних систем, сільського господарства. Фінансове відомство повинно вести чіткий документований облік доходів і видатків.
Економічна думка Стародавньої Греції (Ксенофонт, Платон, Арістотель).
Економічна думка Стародавньої Греції висвітлила економічні проблеми генезису, розквіту та кризи рабовласництва. У VII—VI ст. до н. є. рабовласництво дістало великого поширення; завершується формування полісної системи, швидко розвивається торгівля. Видатним реформатором цього періоду був Солон (638—559 до н. є.), реформи якого (594 р. до н. є.) передбачали поділ общинних земель і можливість їх продажу, відміну боргового рабства, установлення майнового цензу для громадян (розподіл населення на чотири категорії), створення демократичних правових інститутів (таких як народні збори, демократична рада, суд присяжних тощо).
Орієнтація на натуральне господарство й захист аристократичних форм державного устрою характерні для праць Ксенофонта (430— 355 до н. є.) і Платона (427—347 до н. є.). Ксенофонт засуджував політичний і економічний устрій Афін та ідеалізував порядки аграрної Спарти, недооцінюючи такі види діяльності, як ремесло й торгівля. Саме він вперше проаналізував поділ праці як економічну категорію, розкрив протилежність фізичної та розумової праці, вказав на відмінності між споживною й міновою вартістю товару. Незважаючи на негативне ставлення до торгівлі й лихварства, учений визнавав необхідність грошей для виконання ними функцій засобу обігу та збереження скарбів.
Натурально-господарська концепція Платона знайшла відображення у творах "Держава" та "Закони". В ідеальній державі, за Пла-тоном, має бути три стани: філософи, які керують суспільством; вої-ни-оборонці; землероби, ремісники та торговці. Кожний клас повинен виконувати певні функції, маючи різні права та обов'язки. Рабів Пла-тон не відносив до жодного з класів. На його думку, рабство — природна й вічна форма експлуатації. Згідно з концепцією Платона, філософи та воїни для виконання функцій управління й захисту мають бути позбавлені будь-якої власності, а ремісники й землероби повинні забезпечувати їх необхідними матеріальними благами. Передбачалася також рівність розподілу благ та спільність жінок і дітей, що дає змогу класифікувати цей проект як примітивний комунізм. Характерна риса вчення Платона — засудження прагнення людини до збагачення, торгівлі, лихварства ("де торгівля — там обман").
Найвищий злет економічної думки Стародавньої Греції пов'язаний з іменем Арістотеля (384 —322 до н. є.). Критично сприйнявши ідеї свого вчителя Платона, він подав у працях "Нікомахова етика", "Політика" власну економічну концепцію, центральним пунктом якої став принцип справедливого (еквівалентного) обміну. Арістотель довів, що обмін (торгівля) виникає насамперед не з жадоби збагачення (як писав Платон), а з існування потреб, які не може задовольнити власне господарство. Товарний обмін — не лише мінова пропорція між товарами, а й економічні відносини власників цих речей, якими рухає потреба, що дає змогу порівнювати товари. Таким чином, саме взаємні потреби породжують товарний обмін. Арістотель увів поняття економіки та хрематистики як різних шляхів збагачення й задоволення потреб. Економіка — необхідна діяльність з придбання споживних вартостей, що зумовлюється природними причинами й має межу. Хрематистика — це мистецтво заробляти багатство шляхом торгівлі, спосіб наживати майно. Аналізуючи форми вартості, Арістотель вважав речі за такі, що можуть задовольняти потреби та використовуватися для обміну. Він проаналізував розвиток форм торгівлі: від мінової торгівлі (Т—Т) до товарного обігу (Т—Г—Т) та обігу грошей як капіталу (Г—Т—Г).